Før jeg siger mere, skal I vide, at jeg går til hjernevrider.
Så er det på plads.
Jeg er gået til den samme psykolog siden 2007.
Jeg begyndte først at komme sammen med min kone i 2012.
Min psykolog hedder Barb. Vi kan nok godt blive enige om -
- at det er det perfekte navn til en psykolog.
Og Barb er bare den bedste.
Selv om Barb også på en måde er den værste.
Hun er ikke nødvendigvis videre dygtig, hvis I forstår.
Hun er ikke god til at være en psykolog.
Som psykolog skal man overholde et hav af regler.
Da jeg begyndte hos Barb, tænkte jeg: "Det er hun vist ikke klar over."
Men det blev hurtigt til: "Hun er bare skideligeglad."
Hun brugte engang en session på at sidde med mig i sofaen -
- og vise mig billeder på sin iPad af sit nye hus i Mexico.
Og det var sådan, hun lod mig vide, at hun flyttede til Mexico.
Nu foregår alle vores samtaler over Skype -
- ofte med hende liggende i en hængekøje.
Hun har set mange af mine forestillinger.
Det er pænt af hende, at hun støtter mig sådan -
- men der findes noget, der kaldes "grænser".
De skal ikke overskrides.
Hun så mig engang optræde her i New York -
- og mine forældre var også til stede.
De boede tæt på hinanden i New Jersey dengang -
- og Barb bad mine forældre om et lift hjem.
Og det gav de hende så.
Hvis I ikke ved, hvordan forholdet mellem læge og patient skal være -
- så er det ikke passende, at ens psykolog og forældre kører sammen.
Men jeg har holdt mig til hende af en god grund.
Der er gået et årti. Hun kan være skøn.
I vil høre om mange af de skøre ting, men hun kan også være skøn.
Engang sagde hun: "Ved du, hvad dit grundlæggende problem er?"
"Dine reaktioner på ting er ude af proportioner -
- med det, du reagerer på."
Og det var bare...
Det er fuldkommen sandt. Sådan har jeg altid været.
Der kan ske store ting i mit liv, hvor jeg bare siger: "Og hvad så?"
Til gengæld kan de mindste ting løbe fuldstændig løbsk.
Min kone er helt fantastisk.
Hun er et perfekt menneske, bortset fra på ét område.
Hun har en enkelt fejl.
Hvis hun åbner en skabslåge, så forbliver den åben.
Jeg ved ikke, om hun er klar over -
- at de overhovedet kan bevæge sig den anden vej.
Jeg lider af angst og en smule OCD -
- så hvis et skab står åbent, når det ikke er nødvendigt -
- så føler jeg, at hele min verden styrter i grus.
En aften ligger vi i sengen, og jeg kan ikke sove -
- fordi jeg ved, at nede i køkkenet -
- er det en skabslåge, og den står åben.
Jeg prøver at tænke: "Skidt med det. Glem det nu."
"Der kan ikke ske det fjerneste ved, at den låge står åben nu."
"Men så tænker jeg også: "Det kan du ikke garantere."
Jeg ved godt, det er skørt, men jeg gør det alligevel.
Jeg stiger ud af sengen og lister ned i køkkenet -
- og så lukker jeg skabslågen.
Og derefter udbryder jeg: "Så er det overstået."
Det har ikke fortjent sådan en reaktion.
På det område har Barb ret, og det bør jeg være klar over.
Jeg bør vide, at mine reaktioner ikke altid er passende.
Hun fortalte mig det på så enkel en måde -
- og det er den slags visdom, Barb hoster op med -
- som gør det besværet værd at blive hos hende.
Skønt hun også siger andre ting, som dengang -
- hun fortalte mig, at menneskers hjerner faktisk er computere -
- som er opfundet af rumvæsner og placeret i vores hoveder.
Det fortalte min psykolog mig. Og ikke nok med det -
- så glemte hun, hvad hun havde sagt og gentog det otte måneder senere.
Mange tænker sikkert: "Hvorfor?"
"Hvorfor går du til psykolog? Så slemt er det ikke med den låge."
Og det er det heller ikke.
Desværre er det kun toppen af isbjerget.
Jeg har tumlet med svære ting, siden jeg var meget ung.
Som 11-årig vidste jeg ikke, at den slags hed "depression".
Jeg troede, at alle i 5. Havde en indre monolog -
- ligesom ham fyren fra "Taxi Driver".
Det er en svær følelse at beskrive med ord.
Andre vil nok være enige i, at det gør det meget frustrerende.
Selv som lille vidste jeg aldrig -
- hvilken udgave af mig selv, jeg ville vågne op som.
"Er i dag en dag, hvor jeg er vred på alle uden at kunne forklare det?"
"Vil jeg være genert overfor folk, jeg har kendt hele livet?"
"Eller bliver jeg manisk i dag -"
- og lokker de børn op på garagetaget -
"- så vi kan springe ned i naboens pool?"
"Måske er jeg for bange til at gå ud -"
- fordi jeg frygter at se Jomfru Maria og dø -
"- ligesom de børn, der så hende i Portugal."
Vi kan nok være enige i, at når man lider af svær angst -
- så er løsningen uden tvivl en katolsk opvækst.
Katolicisme hjælper ikke mod angst.
"En mand holder øje med dig. Du skal angre noget."
Det er hele religionen. Andet er den ikke.
Mine problemer toppede ikke, før jeg blev 14.
Da nåede jeg den alder, hvor jeg begyndte at få anfald.
Og de anfald har plaget mig lige siden.
Hvis min depression virkelig er oppe i gear -
- beskriver jeg det, som om jeg ikke kan fange mine tanker.
Jeg kan ikke få vejret, og jeg bliver varm og følelsesløs.
Jeg føler mig rastløs, og mit ansigt bliver følelsesløst.
Så nu tænker I sikkert også: "Hvorfor sker det?"
Desværre er der ingen grund. Det ville jeg ønske, at der var.
Det kunne være rart, hvis jeg kunne sige:
"Dén begivenhed ligger bag." Men det kan jeg ikke.
Jeg var i bund og grund en ganske normal knægt.
Jeg elskede basketball. John Starks vil altid være kongen.
Jeg elskede også wrestling.
"Nature Boy", Rick Flair. Han er for rå.
Den var flere med på. Fedt.
Jeg elskede tegneserier, men kun Marvel, ikke?
Helt ærligt. Tak.
DC Comics er noget lort. Det har de altid været.
De har figuren "Blue Beetle". Det er bare ikke i orden.
Og så var jeg helt vild med komik.
Som ni-tiårig ville jeg bare blive oppe og se David Letterman.
Og jeg samlede på bånd med Andy Kaufman i gymnasiet.
Og "Saturday Night Live". Det var bedst, da jeg var barn.
Chris Farley. "Jeg bor i en vogn ved floden."
Bedre blev det bare ikke.
Det var ret almindelige og nørdede interesser.
Og der var ingen kriser på hjemmefronten.
Mine forældre er stadig gift efter 40 år.
Jeg aner ikke, hvad det skyldtes.
Det lyder grimt, men nogle gange går folk bare i stykker.
Velkommen til komedieshowet.
I 2001 er jeg 21 år gammel -
- og jeg kører på Valley Road i Clifton, New Jersey.
Hvis I ikke kender Clifton, så er det en meget lang vej -
- der går hele vejen gennem byen.
Selv om det er en almindelig vej, kører folk altså hurtigt.
Jeg kører bag en pickuptruck, som er stor og slidt.
Sådan en, der ville blive brugt af et havefirma.
Og jeg lytter til The Smiths. Hvis I ikke kender dem -
- så er de et rockband fra Manchester i England.
De var meget populære i starten af 80'erne.
Hvis I ikke kender dem, kender I måske deres sanger.
Han turnerer stadig. Hans navn er Morrissey.
Han er berømt for at være meget følelsesladet.
Jeg prøver tydeligvis at kopiere hans frisyre.
Jeg ved, at jeg hører The Smiths, for som 21-årig -
- lytter jeg udelukkende til The Smiths.
For når man er 21 år -
- og er så trist som mig en stor del af tiden -
- og man hører en tekst, der går:
Hvis du er så sjov, hvorfor er du så alene i aften?
Det er, fordi i aften er en aften som alle andre.
Det er derfor, du er alene.
Når man hører det, så tænker man: "Han har forstået det."
"Han udtrykte det med ord, som jeg altid har følt."
"Der findes én person i verden, som forstår mig."
"Det er sært, at det er Morrissey, men det må være godt nok."
Jeg kører bag en pickuptruck, som begynder at blinke.
Han vil til venstre. Jeg sænker ikke farten.
Jeg vil køre indenom på højresiden -
- men så opdager han, at han ikke skulle dreje alligevel.
Han kører tilbage til den højre vejbane igen -
- og jeg er i hans blinde vinkel. Han kan ikke se mig.
Og så tænker jeg: "Du burde bremse op."
Men så tænker jeg: "Nej. Lad være med det."
"På denne måde er det bare et trafikuheld."
"Så skal dine forældre ikke gå rundt i byen -
- og være dem med barnet, der begik selvmord."
For vi dømmer ikke folk, når de dør i trafikuheld -
- men det gør vi, når de begår selvmord.
Det er noget af det særeste, vi lader os selv gøre.
Det er et markedsføringsproblem. Det mener jeg.
Selvmord har altså et problem med markedsføringen.
Der følger et motto med -
- og det motto stinker. Det er meget nedladende.
"Selvmord er kujonens udvej."
Sikke et usselt motto.
Et motto skal gøre en opstemt, ikke sandt?
Nike har et godt motto. "Just do it."
Jeg siger ikke, at selvmord skal tage det motto. Slet ikke.
Faktisk er ingen af de kendte mottoer brugbare her.
Men Burger Kings "Have it your way" passer nu ganske godt.
Det er pudsigt nok.
Desuden har jeg aldrig forstået den sætning.
Hvad er det, der er så kujonagtigt ved selvmord?
Selvmord betyder, at man har haft problemer -
- og ikke længere kunne kæmpe med dem.
Det er mange ting, men ikke kujonagtigt.
Vognen rammer mig fra siden -
- og sender min lille Nissan Sentra ind i en indkørsel.
Det lyder som et sikkert sted -
- men beklageligvis ligger den del af Clifton på en bakke -
- så der er en støttemur i indkørslen.
Og den rammer jeg frontalt.
Bilen vælter ned i husets forhave -
- og da den står stille, tænker jeg: "Gud, det var min skyld."
Og så er der stille.
Indtil jeg hører en aluminiumsdør, der åbner sig med en knirken.
Det er en velkendt lyd for alle os fra forstæderne.
Og så hører jeg en stemme med samme accent som min mors -
- som desuden er magen til Carmela Sopranos accent.
Hvis her er nogen fra North Jersey, så kan I sige god for det.
Mange lyder som Carmela Soprano, hvor vi voksede op.
Det er sandt nok. Jeg voksede op hvor "The Sopranos" foregik -
- og de ramte lige i plet.
Edie Falco fortjente virkelig alle sine priser.
Og dét er min forestillings budskab.
Dét er den ubehagelige sandhed, som vi burde tale mere åbent om.
Edie Falco er virkelig en forbandet god skuespiller.
Hun kan virkelig sit kram.
Døren går op, og jeg hører Carmela Sopranos stemme. "Åh gud!"
Derefter går endnu en dør op -
- og en ny Carmelo Soprano siger: "Hvad foregår der?"
En tredje dør går op, og en tredje Carmela Soprano siger: "Er han død?"
Nummer to siger: "Det ved vi ikke."
Så siger den første: "Vi prøver at finde ud af det."
Jeg lytter altså til det her kor af Carmela Sopranoer -
- som debatterer, om jeg er død, og selv er jeg i chok.
"Måske passer det. Måske er jeg død."
"Måske ved de bedre end mig. Måske er jeg et spøgelse."
"Måske er jeg genfærdet fra Clifton, New Jersey."
Det kunne være værre. Det kunne være Passaic.
Hvis I kender til New Jerseys geografi -
- ville I sige: "Pletskud, makker."
Det kan jeg garantere jer.
Carmela Sopranoerne taler om mig, og så hører jeg endnu en stemme.
En vred mandestemme.
Fyren siger: "Kom for helvede ud af bilen."
Det er føreren af den vogn, jeg ramte.
Han går imod mig fra sin vogn.
Han er stor og stærk. Han ser skræmmende ud.
Ikke på grund af musklerne, men hans påklædning.
Han har en skovmandsskjorte på, hvor ærmerne er revet af.
Og skjorten er stukket ned i et par små cowboyshorts.
Det er meget foruroligende.
Han siger: "Stig for helvede ud af bilen."
"Det kan jeg ikke. Døren er helt mast sammen."
"Den fungerer ikke længere."
Så siger han: "Jeg smadrer dig."
Og han går rundt om bilen.
Før han når døren i passagersiden, er der en anden stemme.
- En italiensk-amerikansk North Jersey-mand -
- som lyder som min ven Anthonys far.
Han siger: "Slap dog af. Det er bare en dreng."
"Se nu på ham. Han er bare en knægt."
Fyren siger: "Hvad?" Carmela Sopranoerne siger:
"Hvad er det nu, der sker?"
Alle vil bare se, hvad der foregår.
Og den italienske fyr bliver ved.
"Han er bare en knægt. Slap nu af."
Jeg er stadig ikke klar over hvorfor -
- men den store fyr stiger ind i sin vogn igen og kører sin vej.
Jeg har aldrig forstået det.
Italieneren åbner døren og rækker mig sin hånd.
Jeg kravler ud, og han spørger: "Er du okay?"
Så siger jeg: "Tak. Du reddede mig."
Det har jeg altid haft det skidt med -
- for der var langt mere at sige.
"Ja, du reddede mig fra den umiddelbare fare -
- men du reddede mig også, for det var min skyld."
"Og jeg troede aldrig, at jeg ville følge den indskydelse."
"Og nu er du her."
"Du minder mig om min vens far. Du reddede mig."
Men jeg kunne hverken nå frem til eller udtrykke de tanker -
- så jeg mumlede bare: "Du reddede mig."
Og jeg vil aldrig glemme hans svar.
Han lægger hånden på min skulder, nikker og siger:
"Det gør ikke noget. Jeg ville aldrig lade en nigger banke en hvid knægt."
"Okay. Tak igen, makker."
Tro mig, jeg hader virkelig at sige det ord.
Jeg hader dets lyd i min mund.
Jeg ønsker, det ikke var sådan. Historien var sand.
Alle mine historier er sande.
Og jeg ønsker, det var anderledes.
Racisten skulle have været vred. Rollerne burde være vendt -
- men sådan gik det ikke. Livet var ikke så enkelt den dag -
- og jeg tror, at de gråtoner, hvor alt er så langt ude -
- er medvirkende til, at verden virker så overvældende -
- og deprimerende for folk som mig.
Så han fyrer sit lort af, og jeg tænker:
"Jeg troede, at bilulykken var lavpunktet."
Jeg tænker ofte på den dag og på dens efterdønninger.
Og jeg bliver vred på mig selv -
- fordi jeg stadig ikke tog imod hjælp.
Alle i min familie troede, at det var en bilulykke.
Jeg har altid været god til at skjule den side af mig selv.
Når folk spørger ind til mig, er jeg altid optaget.
Sådan har jeg altid gjort.
Dengang læste jeg på fuld tid på Rutgers University -
- og jeg havde et fuldtidsjob. Det var en passende hujen.
Hvis det var Ohio State, ville folk råbe og skrige løs.
Med Rutgers siger folk bare: "Der gik jeg også." Det må være nok.
Jeg læste og havde et fuldtidsjob.
Jeg har nævnt, at jeg elskede komik, og jeg fik lov at optræde.
Stedet findes her stadig. Det er Upright Citizens Brigade Theatre.
Et fantastisk sted.
Der begyndte jeg at optræde, da jeg var 20 år gammel.
Jeg elskede det simpelthen.
Og en aften kører jeg hjem fra UCB-teatret -
- til mine forældre i Jersey, hvor jeg stadig bor.
Det havde været en ringe forestilling.
Jeg lavede en improviseret parodi på japanske animé-tegneserier.
Jeg spillede en skolepige ved navn Urin.
Jeg havde det selvsagt ikke alt for godt med mig selv.
Jeg kører og tænker: "Jeg er altid fuldkommen udmattet. Hvorfor?"
"Er det her overhovedet besværet værd?"
Jeg kan ikke få vejret.
Jeg føler mig varm og rastløs, mens jeg kører.
Jeg kører væk fra Route 46 og stopper ved en bank.
Jeg ringer til Teresa. Hun var min college-kæreste.
Jeg siger: "Nu sker det igen, og det er skræmmende."
Så afbryder hun mig -
- og gør det vel nok flinkeste, nogen har gjort for mig.
Hun siger: "Nu skal du høre, hvad der sker."
"Nu tager du direkte hjem."
"Du vækker din mor og fortæller hende, hvad der sker."
"Jeg har tænkt mig at ringe til hende i morgen."
"Jeg fortæller hende det. Nu kan du gøre det på din egen måde."
Hun tog valget fra mig, og det havde jeg brug for.
Men jeg var slet ikke vild med tanken den aften.
Jeg sagde: "Det kan du ikke gøre. Det er ikke rimeligt."
Så svarede hun: "Skal vi tale om 'rimeligt'?"
"Du ringer stadig til mig med det lort."
"Du droppede mig for 18 måneder siden, din nar."
Touché. Så jeg lystrer hende.
Jeg tager hjem, og den er halv tre om natten.
Jeg går ind i mine forældres soveværelse -
- hvor min mor ligger og sover.
Min mor er en halvanden meter høj -
- gigtplaget, lille irsk-katolsk dame.
Min far havde arbejdet i Puerto Rico i et års tid.
Han bor der på det tidspunkt, så min mor ligger alene i sengen.
Den er alt for stor til hende.
Hun ser ud til at drukne i tæpperne.
Jeg rækker ud efter hende, men så stopper jeg op.
Jeg indser, at det er sidste gang i min mors liv -
- hvor hun kan tro, at hendes barn er normalt.
Og jeg er lige ved at lade være.
Men nu er valget taget fra mig -
- så jeg er nødt til at gøre det.
Jeg ryster hende vågen. Hun er forvirret, så jeg siger det bare.
"Mor, jeg tænker på at begå selvmord, og jeg er meget bange."
Det kommer fuldkommen bag på hende.
Jeg vil aldrig se min mor være så bange igen.
Hun tager sine briller på og siger: "Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre."
"Hvad synes du, vi skal stille op?"
Jeg tænker: "Hun lyder så meget som Carmela Soprano."
"Det er helt vildt."
Det føles rart at fortælle, hvad der foregår.
Det er rart at bede om hjælp. Og min mor tager opgaven på sig.
Hun finder en psykolog til mig på Bloomfield Avenue i Verona.
Og sidst på den uge er jeg ved psykolog for første gang.
Jeg havde aldrig haft lyst til det.
Første gang, man går til psykolog, føler man sig som en fiasko.
Man føler, man har givet op. Især hvor jeg kommer fra.
Hvis man i North Jersey siger, at man skal til psykolog, siger de:
"Hvorfor dog det?"
"Hvad skal du have det bedre for? Har du måske fortjent at være glad?"
"Er du måske bedre end mig?" Den stemning voksede jeg op i.
Undskyld. Tak for hjælpen.
Jeg blev ved med at gå der, selv om jeg ikke kunne lide det.
Og jeg var stolt. Det var den time om ugen, hvor jeg endelig kæmpede.
Men jeg bemærkede straks, at psykologens spørgsmål -
- var meget overordnede.
De handlede slet ikke om de ting, jeg nævnte.
Jeg troede, at en psykologs opgave var at høre efter.
Jeg fortæller om min barndom.
"Mine forældre var alle fine. Ingen klager."
Men West Orange var til tider et underligt sted at vokse op.
Der var en voldelig stemning og masser af mobning.
Og ingen blev straffet for det.
Da min storebror var 12 år gammel -
- fik han så mange bank, at han brækkede skulderen.
Hans kraveben flækkede under slagsmålet.
Det skete på skolen, og knægten blev slet ikke irettesat.
Jeg er et par år yngre og tænker:
"Okay, verden er åbenbart voldelig og aggressiv -
- og ingen vil hjælpe en, så man må klare sig selv."
Det gjorde mig virkelig rundt på gulvet.
Det har faktisk ikke den store betydning -
- men mobberen viste sig at være en dværg.
En dværg brækkede min brors skulder.
Min barndom kunne have været instrueret af David Lynch.
Det gav slet ingen mening.
Psykologen afbryder mig og spørger: "Er du bøsse?"
"Hvad har det med sagen at gøre? Det tror jeg ikke."
"Det er et interessant svar."
"Det er det vel ikke?"
"Der findes en skala, og alle befinder sig på den."
"Okay. Men slog din far dig så?"
"Hørte du slet ikke, hvad jeg lige sagde?"
"En dværg brækkede knogler."
"Vi har rigeligt at tale om."
"Slog din homoseksuelle far dig?"
For helvede da også...
Han havde nogle standardspørgsmål -
- som han stillede alle. Jeg lugtede lunten.
Jeg gad ikke hans pis, men jeg blev der.
Jeg endte sågar med at blive medicineret af ham.
Første gang, jeg fik medicin, skete det på grund af ham.
Det havde jeg ikke lyst til. Af et hav af årsager.
Psykofarmaka er, så vidt jeg ved -
- den eneste medicin, som, når folk hører, at man er på den -
- får de behov for at fortælle deres mening om den.
Lige op i ansigtet på en. Det sker konstant.
Når det gælder andre sygdomme, sviner man ikke medicinen til.
Ingen har fået konstateret diabetes -
- hvorefter ens dumme fætter har sagt: "Vil du så tage insulin?"
"Det er vel bare for nu? Du kommer af det lort en dag."
Aldrig i historien er disse ord blevet sagt:
"Hvad er der så galt, siden du skal have kemoterapi?"
Det er aldrig blevet sagt.
Men med min medicin siger folk den slags hele tiden.
Så jeg vil ikke medicineres -
- og kommer med alle de klassiske undskyldninger.
"Man er ikke rigtig sig selv længere."
"Man går rundt som i en tåge."
Eller den store for folk som mig: "Man er ikke længere kreativ."
"Du vil ikke være sjov på de piller."
"Du er ikke sjov, medmindre du er en Sylvia Plath-agtig -
- improvisator med en plaget sjæl."
Ifølge min mening, og det her show er ikke andet -
- så er det med kreativiteten den største omgang løgn -
- som vi holder fast i. Jeg fatter det ikke.
Vi holder ikke bare fast i den. Vi romantiserer den.
Det gør vi faktisk.
Folk har sagt: "Kurt Cobain, ikke?"
"De sange. Kurt Cobain."
Så siger jeg: "Ved du, hvad jeg ville elske?"
"Kurt Cobain skulle stadig leve og udgive fesne poprockplader."
"Det ville være skønt, hvis Kurt Cobain -
- udgav et eksklusivt julealbum for Starbucks."
"Det ville jeg elske."
Jeg mener ikke engang, at det er sandt.
Ja, visse medikamenter kan sløve ens kreativitet -
- men så vil en god læge ordinere en anden medicin.
Et af mit livs store fortrydelser er, at jeg hoppede på dén.
I flere år tog jeg ikke medicin af den grund.
Sikke et spild. Jeg kan fortælle jer -
- at jeg er langt sjovere, når jeg er på medicin.
Det kan slet ikke... Tak.
Det kan slet ikke diskuteres.
Jeg frygtede altid at miste mine idéer.
Jeg troede, at de forsvandt, hvis jeg tog pillerne.
Nu tænker jeg på de idéer, som jeg var så bange for at miste...
En aften på Rutgers ringede jeg til mine komiker-venner.
"Læg alt fra jer. Vi mødes på bistroen."
"Jeg har fået mit livs idé."
De dukkede op og sagde: "Hvad sker der?"
"Nu skal I høre. Vi skriver et skuespil i aften."
"Det skal hedde 'Tidstelefonen'."
"Når man løfter røret, kan man tale med folk fra andre tidsperioder."
"Det skal kun spilles én gang. Også i aften."
"Det skal være ved hæveautomaten i en lokal bank."
"Hvem skal så se det? Godt spørgsmål."
"Hvis nogen hæver penge, ser de et par minutter af 'Tidstelefonen'."
"Men det er jo bare for vores skyld."
"Det er kunst for kunstens skyld."
"Er I med, venner?"
De sidder og spiser kylling og siger: "Nej."
"Tidstelefonen" er ikke kun en temmelig dårlig idé.
Det er også plottet i en film med Dennis Quaid.
"Livsfarlig frekvens" handler om dét med en amatørradio.
Bekymrer det mig så meget?
At jeg ikke kan opføre mig manisk og planke Dennis Quaid?
Selv om jeg var en af dem, der var imod medicinering -
- så viser det sig, at det fungerer godt for mig.
Folk har stærke holdninger, så lad mig bare sige én ting.
Jeg forsøger ikke at overbevise nogen.
Jeg lover, at jeg ikke er i lommen på nogen.
Showet er ikke sponseret af Pfizer, det sværger jeg.
Jeg vil ikke engang hævde -
- at det er let at være medicineret. Det ville jeg aldrig sige.
Der er bivirkninger. Og der var endnu flere i 2002.
Den medicinkur, jeg kom på -
- bestod af Depakote, Wellbutrin og Risperdal.
En af Depakotes bivirkninger er -
- at man ikke kan tabe sig, så man skal spise forsigtigt.
Men jeg var 22 år, så jeg spiste, hvad jeg ville.
Meget hurtigt kom jeg til at ligne -
- en trist onkel, der tænker: "Jeg burde have gift mig."
Sådan så min krop ud. Som en nedslået onkel.
Nogle mennesker oplever bivirkninger ved Wellbutrin.
Det gjorde jeg aldrig selv.
Jeg er på Wellbutrin nu, og jeg elsker det.
Det er min morgenmad hver morgen.
Stik mig min medicin. Den ligger godt i maven.
Det kunne være deres slogan.
Det er godt at se, at andre også er på det.
Har I hørt om Risperdal? Hvad med dig?
Folk plejer ikke at juble over det. De er snarere...
Det er et af de tunge medikamenter.
Folk, der kender det, ved, at det er antipsykotisk.
Det kom jeg på, for da jeg var halvvejs gennem Rutgers -
- led jeg af svær paranoia og vrangforestillinger.
Rutgers er en stor skole, og busser kører de studerende rundt.
Og man skal trykke på dimsen, der får chaufføren til at stoppe.
Når jeg skulle trykke på den, så lod jeg være.
"Hvis du trykker på den, så kan de spore dig."
Så overvejede jeg det og tænkte: "Vent. Der findes ingen 'de'."
"Og hvis 'de' findes, så tvivler jeg på -"
- at de interesserer sig for et liv og levned -
- hos en middelmådig samfundsfagsstuderende -
"- der går på et jævnt universitet i New Jersey."
"Det må være sandt."
Med Risperdal stopper det straks. Jeg tror ikke, at politiet jager mig.
Jeg føler en frihed. Men der er én bivirkning.
Mine muskler i ryggen spænder sig.
Det er åbenbart et kendt problem, så jeg får også noget afslappende.
Og dét har en bivirkning...
...som vi skal tale om.
Vi kender alle til mandens sæd, ikke?
Grundet valg i livet eller forskellige erfaringsgrundlag -
- ser vi det ikke alle jævnligt -
- men vi er alle voksne her. Vi ved, at mænd ejakulerer.
Der følger en væske med, som hedder sæd.
Vi ved, at denne væske ligger indenfor en bestemt farveskala.
Man kan regne med en vis viskositet -
- når man har med denne væske at gøre.
Derfor vil det overraske jer at høre, at da jeg var 22 -
- onanerede jeg. Det er ikke den overraskende del.
For 22-årige mænd er onani stort set alt, man afstedkommer.
Det er som golf. En sport, man spiller mod sig selv.
Og jeg ville være god til det.
Jeg lagde mine 10.000 timer i det ligesom Malcolm Gladwell.
Jeg tog ordentlig fat.
Det overraskende er, at jeg blev færdig -
- og så... kom der vand ud.
Så forestil jer, hvordan jeg havde det.
Der kom vand ud herfra. Og hurtigt kom det også ud herfra.
I kan nok tænke jer, at det var foruroligende.
Jeg tænkte: "Nu er jeg så ødelagt -"
"- at Gud har taget min formeringsevne." Sådan tænkte jeg.
Og fysisk var det heller ikke godt.
Det var ikke engang et solid mængde vand.
Jeg er i forvejen ikke den, der kommer mest.
Og hvis I skal huske én ting fra dette show -
- så håber jeg, at det bliver:
"Jeg, Chris Gethard, er ikke den, der kommer mest."
Men det var ikke engang godt ud fra mine standarder.
Kender I det, at ens udlejer lukker for vandet, uden at man ved det?
Så tænder man for hanen og får den sidste...
Jeg ville have dræbt for sådan et vandtryk.
Det havde været skønt.
Jeg kan kun sammenligne det med -
- når man spiser krydret mad og åbner munden for meget -
- og så får man et sprøjt fra undersiden af tungen.
Den lille klat spyt, ikke?
I mit nabolag kaldte vi det "tungesavl".
På flasken står der ikke: "Din pik kan hænde at tungesavle."
Det siger de ikke noget om.
Når jeg nævner medicinen, tænker jeg altid på Barb.
Ia jeg begyndte hos Barb i 2007 sagde hun:
"Du skal tilbage på pillerne. Men hør nu lige her."
"Jeg får gratis vareprøver fra medicinalfirmaerne."
"Vi stikker dig nogle af dem og får styr på dosen."
Det er fuldkommen lovligt, men hun talte -
- som en narkohandler på gaden. Det var alle tiders.
Jeg grinede og havde det godt, som om hun var på min banehalvdel.
Jeg følte, at hun ville gøre hvad som helst for min skyld.
Men hun kan desværre også gå for vidt.
Engang før hun flyttede til Mexico -
- var jeg på Barbs kontor, hvor hun sagde:
"Der er en fyr, som har kontor lige nede ad gangen."
"Vi har samarbejdet om patienter med fine resultater."
"Vores fokusområder supplerer hinanden godt."
"Jeg tror, du skal tage en snak med ham."
"Okay, hvad er hans fokusområde?"
Så svarer hun: "Numerologi."
Så siger jeg: "Numerologi?"
"Så jeg giver ham min fødselsdato og andre datoer fra mit liv -
- og så analyserer han dem og forudsiger min fremtid?"
Og hun svarer: "Bingo."
"Nej, ellers tak. Det er ikke noget for mig."
Men jeg dømmer det ikke.
Hvis det kan hjælpe folk, så er det bare alle tiders.
Hvis noget kan hjælpe folk, så er jeg for det.
Forskellige ting virker på folk.
Nogle medicinerer sig selv, og det virker. Jeg er misundelig.
Det er flot klaret. Jeg forsøgte det selv.
Jeg prøvede at medicinere mig selv med alkohol.
Da jeg begyndte hos Barb, sagde hun:
"Hvorfor drikker du ikke længere? Er du alkoholiker?"
"Nej, det er jeg ikke. Jeg har aldrig drukket hver dag."
Så svarer hun: "Sådan er det ikke at være alkoholiker."
"Det handler mere om ens forhold til alkohol."
"Barb, lad os bare komme videre."
"Jeg kan godt drikke lidt rigeligt, men jeg er ikke alkoholiker."
Så siger hun: "Giv mig et eksempel på din adfærd."
"Okay, fint nok ..."
En aften drikker jeg på barerne på East Avenue.
Jeg har flirtet med en pige, og jeg vil imponere hende -
- så når hun drikker et glas, så drikker jeg en kande.
Jeg hamrer dem ned, men hurtigt siger hun -
- at det er for vildt, og at hun vil hjem.
"Fint nok, så tager jeg også hjem."
Jeg ved godt, at jeg har drukket for meget.
Det er pinligt, hvad der lige skete.
Men derhjemme tager jeg en flaske fra en af mine samboer.
Jeg åbner den og bunder den i ét drag -
- og smider den tomme flaske på gulvet.
Mine samboer drikker Mad Dog 20/20 -
- som I sikkert kender.
Hvis nogen af jer ikke kender Mad Dog 20/20 -
- så tillykke. I har aldrig været hjemløse.
Det er skønt.
Vi drikker den med jordbær- og kiwismag.
Mine samboer kan ikke fatte, at jeg drak det hele.
"Kan I ikke det? Stik mig en til."
Derefter drikker jeg endnu en flaske, og så går aftenen amok.
Jeg åbner vinduerne og råber ad folk på gaden.
Jeg prøver at få mine samboer til at slås med mig -
- og jeg ligger og ruller rundt på jorden.
Midt i kaosset kommer Phil, min sambo, hjem -
- og hans situationfornemmelse er ikke for god.
Han siger: "Gutter, jeg skal til fest. Hvem vil med?"
De andre siger: "Nej, nej."
Men jeg er klar.
"Jeg tager med til fest, Phil -
- og jeg vil bare være mig selv."
"Jeg opfører mig, som det passer mig i aften."
"Hvis nogen har et problem med det -
- får de at vide, at du tog mig med, Phil."
Så griber Dan fat i mig og råber: "Løb, Phil!" Og han løber.
Han sprinter ud gennem fordøren.
Dan siger: "Du må falde ned, mand."
"Okay, skidt med det."
Han hjælper mig op på værelset op ad trapperne.
Jeg smider tøjet, og han hjælper mig i seng.
Så falder jeg i søvn. Historien burde ende der.
Men pludselig vågner jeg igen -
- og jeg er fuldt påklædt og løber af sted -
- på midten af en vej i New Brunswick i New Jersey.
Og jeg har en Batman-maske på.
Jeg ved ikke, hvor den er fra. Jeg har aldrig ejet sådan en.
Jeg kan ikke engang lide DC Comics.
Men jeg har den på, og jeg løber -
- muligvis fra maskens ejer. Så blackouter jeg igen.
Jeg vågner på en veranda. Jeg prøver at lukke døren op.
En fyr holder den lukket inde fra den anden side og siger:
"Nej, Batman. Du kommer ikke ind."
Senere vågner jeg igen ovenpå en parkeret bil.
Jeg hopper på den, og der står folk omkring bilen.
De råber: "Batman! Batman!" Så blackouter jeg igen.
Næste gang vågner jeg på mit eget værelse. Gudskelov.
Jeg sidder på min seng og blinker gennem Batman-masken.
Jeg opfanger, at der på min sofa i rummets hjørne -
- er to voksne mænd, som kun kan beskrives som skumle.
De ser på mig, og jeg siger:
"Hallo. I skal ud af mit hus."
De glor på hinanden, og den ene siger: "Hvad?"
"I skal forsvinde fra mit hus."
Så siger den anden: "Okay. Men hvad sker der så?"
Jeg indser, at jeg må være midt i at fortælle dem en historie.
Og de vil vide, hvordan den slutter.
Men jeg er komplet blank og aner ikke, hvad der sker.
Jeg rejser mig og siger: "Nu skal I altså ud herfra."
Præcis i det øjeblik afbryder Barb mig -
- og hun siger: "Du er uden tvivl alkoholiker."
"Okay ..."
I 2004 har jeg det faktisk ret godt.
Jeg har gået hos psykologen fra klinikken i to år.
Jeg har været medicineret i to år, og jeg har været ædru i to år.
Jeg lærer, at sænke paraderne og lukke folk ind.
Det er ikke tilfældigt, at jeg nu er blevet positiv.
Det år får jeg mit første fuldtidsjob som komiker.
Jeg bliver forfatterassistent på Comedy Central.
Det er ikke glamourøst at være forfatterassistent.
Man bestiller mad og tager kopier og den slags.
Men jeg er ligeglad. Tænk jer lige.
Jeg er en knægt, der vil være komiker, og nu har jeg et fedt job.
Der er én hage. De siger, jeg har fået jobbet.
Og jeg skal begynde om mandagen i Los Angeles.
Jeg bor stadig i Montclair i New Jersey.
Jeg bor ti minutter fra min mor.
Jeg skal ringe til hende og fortælle nyheden.
"Kan du huske, at jeg vækkede dig midt om natten -
- og sagde, at jeg ville dø?"
"Nu rejser jeg 5000 kilometer væk."
"Det er så langt, som jeg kan komme væk -
- og stadig være på fastlandet i USA."
Og min mor er både bange og bekymret.
"Kan du ikke vente og arbejde i New York?"
Men hun ved, at jeg må af sted. Og så rejser jeg.
Jeg smider alt og kører tværs over landet. Det er en fed tur.
Det er 5000 kilometer udelukkende med The Smiths.
For når man er 24 år gammel -
- og man føler håb for første gang i lang tid -
- og man hører denne tekst:
Hvordan lægger man ud, når livet skal begynde?
Hvor tager man hen? Hvem skal man kende?
Så tænker man: "Det er en helt ny livsfase -
- og den satan forstår mig stadig."
"Hvordan gør han det? Han er genial."
Han ville være blevet slået til ridder -
- hvis han ikke havde truet med at dræbe dronningen.
Uden tvivl.
Der sker mange ting på den tur.
Jeg bor på et timebetalt hotel, som vistnok var et bordel.
Jeg spurgte aldrig.
Og jeg sad fast i et tordenvejr i Texas.
Det var faktisk meget smukt. Og farligt. Men smukt.
Og jeg kører i New Mexico på en lang, lige motorvej.
Til denne side er der græs, så langt øjet kan se.
Og på denne side er der ikke andet end ørken.
Som alle ved, er der øde ude vestpå.
Jeg kører i en 30-40 minutter -
- uden at støde på én eneste bil.
Jeg er alene derude. Bortset fra toget.
Der går skinner langs motorvejen.
Det er sådan et fragttog, man støder på ude på landet.
Og jeg bliver vild med det.
Jeg ved ikke hvorfor, men jeg holder øje med det:
"Okay, så kom der gang i toget."
Jeg prøver at gætte, hvad det kører med. "Kan det være hø? Nej."
"Hvem ville laste et tog med hø, din nar?"
"Kul. Det må være kul."
Så drejer sporet væk, og jeg tænker:
"Jeg ville jo nå til bunds i mysteriet."
Så kommer de tilbage, og jeg tænker:
"Det er kun begyndelsen på vores rejse, tog."
Jeg forstod ikke, hvorfor det gjorde mig så opstemt.
Men så indså jeg, at jeg for første gang, siden jeg var 11 -
- ikke var bekymret overhovedet.
Jeg kunne forestille mig, hvordan det så ud.
Jeg så mig selv fra fugleperspektiv.
Hvis man zoomer bare en lille smule ud -
- vil man ikke kunne se min bil på vejens asfalt.
Lidt længere endnu, og man vil tro, at sporene -
- bare er en ekstra vej eller en flod.
Hvis man zoomer endnu længere ud -
- blander det hele sig sammen, og intet betyder noget.
Og så indser jeg, at jeg er lille...
...og at jeg ikke har nogen betydning.
Og det er smukt.
Jeg førte et liv -
- hvor jeg hver eneste dag -
- ofte før jeg forlod huset -
- fandt en grund til at være vred, trist eller bange.
Spørg bare andre med depression.
Når man gør det længe nok -
- så bliver man overbevist om, at man simpelthen er sådan.
Sådan er man skruet sammen. Sådan skal man leve.
Man har ikke andre muligheder.
Jeg indså, på den motorvej i New Mexico -
- at det også var muligt, at jeg ville dø gammel og lykkelig.
Jeg anede slet ikke, at det var en mulighed.
Jeg når til Californien og indtager underholdningsbranchen -
- og min depression forsvinder for altid. Mange tak.
Nej, I skal ikke klappe. Det passede slet ikke.
Det var Californien. Jeg indtog ikke noget som helst.
Californien var sjov. Det var ikke... Ja, Californien.
Som Beach Boys sang i 38 sange, så er Californien sjov.
Jeg har nævnt New Jersey 170 gange, og ingen har reageret.
Men Californien får straks folk til at skrige løs.
Californien var sjov. Det var ikke lutter solskin.
Det mener jeg bogstaveligt.
Jeg lejer et billigt værelse, som ikke har nogen vinduer.
På mit kontor er der heller ingen vinduer.
Og jeg arbejder længe.
Jeg har aldrig været i Californien før.
Nu er jeg der endelig, og jeg ser aldrig solen.
Det bliver hurtigt usundt.
Jeg begynder at få næseblod tre gange om ugen.
Til sidst tager min chef fat i mig og siger:
"Du skal gå ud en halv time om dagen. Det er en ordre."
"Hvorfor skal jeg det?"
"Fordi jeg tror, at jeg ser dig dø."
Så jeg går udenfor en halv time om dagen -
- og spiller basketball med Juancho og Humberto.
De er stadig de sejeste fyre, jeg har mødt.
De arbejder på showet. De kom fra Tijuana i Mexico.
De er så kloge og sjove -
- og de mest behagelige fyre, jeg nogensinde har kendt.
De er nogle hårde fyre, men de elsker også Morrissey.
Jeg ved ikke, om I er klar over det her -
- men i Sydcalifornien er næsten alle mexicanske mænd -
- helt vilde med Morrissey.
Det er ikke racistisk. Folk skriver afhandlinger -
- for at nå til bunds i sagen. Det er sandt.
At møde hårde fyre, som også elsker Morrissey, betyder -
- at jeg aldrig har haft det bedre med den her.
Det har aldrig føltes bedre.
Selv med internettet kan 5000 km betyde, at folk kan vælges fra.
Og der var folk i mit liv, som var meget negative.
Dem talte jeg aldrig med igen.
Nu blev livet sjovt. Virkelig.
Jeg går i seng med to piger i løbet af fire måneder i Californien.
Dengang følte jeg mig som en ren Sinatra.
I har slet ingen anelse.
Jeg møder nye mennesker, som ikke kender mig -
- og som ikke ved, at jeg er et angst nervevrag fra New Jersey.
De siger bare: "Hvem er den nye fyr, der elsker sex og basketball?"
Sådan opfatter de mig.
Så bliver vores udsendelse fornyet undervejs, og det sker sjældent.
Mens vi arbejder, ringer TV-selskabet.
"Vi kan lide det, I laver. Bliv ved."
"Nu får I endnu flere penge, så I kan lave mere."
"Jeres drøm kan være jeres job, i hvert fald lidt endnu."
Det er en fantastisk nyhed.
Men der er mange logistikproblemer.
Jeg skal ringe til min psykolog i New Jersey.
Jeg ringer og lægger en besked på hans telefonsvarer.
"Hej, jeg skal være her i fire måneder endnu."
"Du gav mig medicin til tre måneder. Lad mig vide, hvad vi gør."
Der går omkring en uge. Jeg hører ingenting.
Så ringer jeg igen og lægger en ny besked.
"Hej. Jeg har talt mine piller, og jeg vil uden tvivl løbe tør."
"Kan du ordinere flere telefonisk, eller skal jeg spare på dem?"
"Jeg skal vide, hvad vi gør."
Man bør ikke tage en kold tyrker efter nogen slags medicin -
- og slet ikke efter psykofarmaka.
Og da slet ikke Risperdal. Vel, Risperdal-folk?
Hvis I vil ligge søvnløse, skal I google:
"Hvad sker der ved en kold tyrker efter Risperdal?"
Læs den meget lange liste, der dukker op.
Det har jeg gjort.
Her kommer nogle favoritter fra den liste:
"Psykose." "Blackout-perioder."
"Morderiske tanker og handlinger."
"Sved." Jeg er vild med, at de også har skrevet det.
Hvorfor besvære sig med at skrive "sved" på listen?
"Hvis du ikke blackouter og dræber nogen ..."
Spøg til side. Jeg bliver virkelig bange.
Få dage senere lægger jeg endnu en besked på telefonsvareren.
Han tager røret og afbryder mig, mens jeg taler.
Så siger han: "Jeg forstår ikke, at du bliver ved med at ringe."
"Du er ikke min patient længere."
"Hvad siger du?"
Så siger han: "Da du begyndte hos mig, skrev du under på -"
- at udeblivelse i et antal uger betyder, at du ikke er mit ansvar."
"Jeg er ikke ansvarlig for dig."
Så afbryder jeg ham. "Vent lige et øjeblik."
"Hvis du siger, jeg skrev under, så er det sikkert sandt."
"Det har du sikkert ret i."
"Men husk på, at den første dag skrev jeg under på en hel masse."
"Jeg var desuden 22 år gammel."
"Jeg havde selvmordstanker og var hunderæd."
"Så du må undskylde, at jeg ikke kan huske samtlige papirer."
"Er det i øvrigt sådan, du vælger at håndtere det her?"
"Lad du bare være med at tage telefonen?"
"Du ved mere om mig end nogen anden."
"Du ved, at jeg er længere væk fra min familie end nogensinde -
- og så vælger du bare ikke at tage telefonen?"
"Det er fandeme langt ude."
Og så ender jeg med...
...at tale om situationen med en kollega.
Jeg kontakter hendes psykolog -
- og jeg får en tid reserveret til nødstilfælde.
Jeg har det underligt med at fortælle ham det hele.
Efter fem minutter stopper han mig og siger:
"Vent lidt. Jeg vil berolige dig."
"Nu får du en recept på din medicin -
- så du ved, at du får den. For du har brug for den."
Jeg citerer ham direkte, når han siger:
"Din psykolog i New Jersey lyder som et røvhul."
Det er hans professionelle bedømmelse af en kollega.
Da jobbet er slut vender jeg hjem og ser min psykolog.
"Få mig af de piller. Jeg kan kun få dem af dig -
- og jeg stoler aldrig på dig igen. Få mig af de piller."
Jeg ender med at komme af pillerne sidst i 2004.
Og fra 2004 til 2007 går det godt. Intet at klage over.
Jeg flytter til New York og begynder at få jobs.
Ingen af dem er drømmen, men jeg kommer nærmere.
Jeg får nogle sære skriveopgaver.
Jeg bliver hyret til at skrive jokes til NFL-spilleren Chad Ochocinco.
Ingen har forklaret mig, hvorfor en fra Bengals skulle have jokes -
- men jeg tager gerne pengene. Kontanter, tak.
Jeg begynder at spille skuespil, primært i reklamer.
Hvis man søger længe nok på YouTube -
- kan man finde en irriterende reklame -
- for H&R Block, hvor jeg har lederhosen på.
Og jeg søgte engang en rolle i en reklame for Subway -
- hvor jeg skulle være "mand, der er uattraktiv for kvinder."
Det var figurens navn i manuskriptet.
De kunne ikke bare kalde ham Doug eller sådan noget.
Jeg fik ikke rollen. Det var nok på grund af...
En dag er jeg hjemme i Woodside, hvor jeg bor -
- og jeg har underbukser og T-shirt på.
Jeg spiser cornflakes. Det er ikke morgen -
- men der er blevet lukket for gassen.
Jeg er ikke flad. Jeg har bare glemt at betale.
Så lukkede de. Jeg var ligeglad.
Gassen var lukket i halvandet år.
Det er sandt nok. Så ringer min telefon.
Det er et nummer fra New York, som jeg ikke kender. "Hallo?"
"Hej, min ven. Hvordan går det?"
"Jeg har det fint. Hvem taler jeg med?"
"Seth Meyers."
I må forstå én ting.
Seth Meyers lyder, som om vi har talt sammen før.
Det er ikke tilfældet.
"Nå, har du det godt?"
"Ja. Jeg vil lige tale med dig."
"Vi har lidt ekstra penge i budgettet."
"Vil du skrive for Saturday Night Live?"
"Ja ..."
Jeg får en kontrakt på to uger for Saturday Night Live.
Pludselig står jeg ved Rockefeller Centre 30.
Jeg går gennem hallerne med alle billederne af værterne.
Der hænger Steve Martin, Tom Hanks og... Jason Priestly?
"Virkelig? Der kan man se."
Jeg sidder oppe hele natten -
- og arbejder på sketcher med de andre. Det er så sjovt.
Det er alt, vi har læst om, i de for mange bøger om showet.
Efter to uger er det slut, og de er vældig flinke.
"Du skriver fint, det er bare ikke lige os."
"Det her er ikke jobbet for dig."
Og det gør virkelig ondt.
Jeg vil ikke stå her foran jer alle og sige:
"Stakkels mig. Jeg fik ikke jobbet."
Det er ikke problemet.
Sagen er faktisk den, at jeg fik jobbet -
- og intet ændrede sig. Intet.
Jeg havde brugt hele livet på at stræbe efter sådan et job.
Jeg troede, at når man fik sådan et...
Et af de gode jobs, som alle vil have -
- så ville man føle sig bekræftet.
Alle må da se, hvor god man er. Men det skete ikke.
Og jeg indså, at selv hvis jeg havde kunnet beholde jobbet -
- så ville det aldrig ske.
Intet job kan ændre, at jeg ikke magter at have et tændt komfur.
Komikken findes ikke for at reparere mig.
Det kan godt tænkes, at satse hele min mentale sundhed -
- på en stor karriere som kunstner ikke var verdens bedste idé.
De næste måneder går det skidt.
Jeg får et anfald, der varer i fire dage. Uden pause.
Det er mit livs længste anfald. Det er voldsomt.
Min sambo får mig til at sove på sofaen -
- og han sikrer sig, at jeg sover før ham.
Han tror, jeg vil gøre skade på mig selv.
På fjerdedagen siger han: "Udsæt mig ikke for det her."
"Du skal have hjælp. Jeg bliver virkelig bange."
Han voksede op i Chicago, og han bliver ikke bange.
Han ville ikke engang på hospitalet -
- da han havde nyresten. Han har aldrig været bange.
Jeg forstår, hvad han siger. Og jeg hører efter.
Jeg taler med nogle psykologer, og så finder jeg Barb.
Og ved I hvad? Nu går alt glimrende.
"Han er trist, hun er tosset, og det virker."
" Det er 'Gethard og Barb'. Kommer på ABC Family til efteråret."
"En familievenlig sitcom." Var det bare så vel.
Vi skulle forsvinde i horisonten, Ia jeg mødte min tossede psykolog.
Men det ville ikke være sandfærdigt.
Det ville antyde, at Barb havde helbredt mig.
Og sådan er det slet ikke.
Jeg tager stadig piller hver dag. Om morgenen og om aftenen.
Jeg tænker ikke længere, at jeg kan undvære dem.
Det er medicin. Jeg tager den. Fint nok.
Og jeg bliver stadig deprimeret. Faktisk ret ofte.
Men ni ud af ti gange, når den dukker op -
- klarer jeg depressionen, som var den en forkølelse.
Visse dage vågner man og tænker: "Nå, det bliver sådan en dag."
Og så tager man sig sammen.
Man går på arbejde. Jeg kan heldigvis arbejde her.
I sidder på kontorer og deltager i gruppemøder. Man gør, hvad man skal.
Sådan kan jeg klare depressionen, fordi jeg er medicineret -
- fordi jeg har arbejdet hårdt, og fordi jeg har Barb.
Med hendes hjælp har jeg besluttet, at det ville være dejligt -
- hvis det ikke var dét. Der tog livet af mig.
Det kan jeg sige nu.
Og siden jeg nævnte Barb igen -
- så skal I være klar over, at Barb kender til dette show.
Hun ved det hele. Jeg var meget ærlig omkring det.
Jeg sagde: "Et af showets temaer -"
- som jeg vender tilbage til, er, at du ikke er god til dit job."
"Er det okay med dig?" Hun svarede: "Det er fint nok."
"Det bør du arbejde med."
"Hvis du kan gøre det sjovt -
- så er det bedre end det juks, du plejer at skrive."
"Jeg syntes faktisk, det er skønt."
"Det er så skønt, at du bør komme til Mexico -
- og bo hos mig, og så skriver vi det sammen."
"Nej," siger jeg straks. Så spørger hun: "Hvorfor ikke?"
"Du må lade, som om du er en rigtig psykiater, bare én gang."
"Hvad pokker fabler du om?"
Men selv med en som Barb i mit liv -
- som jeg virkelig stoler på og holder meget af -
- så kan det stadig gå galt.
Sidste gang, det gik galt for alvor, var i 2012.
Jeg havde gået hos Barb i fem år.
Jeg faldt af vognen det år.
Jeg optrådte på en festival ved navn Bonnaroo.
Bagefter ville komikerne feste, og så sagde de:
"Vi har planlagt at tage MDMA."
"Det har jeg hørt om. Det kaldes vist "Molly".
"Det kan laves til ecstacy. Det skulle være sjovt."
Og de sagde: "Det er vildt sjovt og faktisk meget afslappet."
"Måske var det noget."
Jeg tænkte: "Jeg har ikke drukket i årevis nu."
"Selvfølgelig kan jeg styre mig selv."
"Nu vil jeg prøve at tage MDMA."
Jeg prøver det, og jeg kan rigtig godt lide det.
"Hold da op, min hud sitrer ligefrem."
"Jeg anede ikke, at en brandhane, Gud og jeg er det samme."
"Det anede jeg slet ikke."
Det er så godt, at i løbet af 36 timer -
- spiser jeg MDMA for 300 dollars.
De kendte det vist og gispede.
Det er simpelthen for meget MDMA.
Senere fik jeg noget andet at vide.
Det er åbenbart velkendt blandt brugerne -
- at man bliver deprimeret dagene derpå.
Det ved alle om det stof.
Jeg havde ikke taget det, hvis jeg vidste det.
Jeg har døjet med en livslang depression.
For at undgå en ødelagt sommer skulle jeg bare tage min telefon -
- og google: "MDMA, hvad sker der?"
Det gjorde jeg ikke engang. Og så går alt helt galt.
Jeg tager til New York og slår op med mine kæreste gennem flere år.
Jeg flytter fra den sambo, som vistnok reddede mit liv.
Og jeg begynder at gå meget ud.
Jeg fester syv aftener om ugen.
Jeg går i seng med folk. Vi har kendt hinanden en time.
I ved, at sådan er jeg slet ikke.
Jeg ved godt, at jeg ligner noget fra et tøjkatalog for børn.
Det ved jeg godt.
Jeg charmerer ikke alt og alle i New York den sommer -
- med jeg charmerer store dele af Greenpoint og Williamsburg.
At ligne Ira Glass en smule er en stor ting i Brooklyn.
Der kan man åbenbart se.
Der var én pige, jeg ikke kunne charmere.
Det husker jeg tydeligt, for det gjorde temmelig ondt.
Vi var en gruppe venner, der gik ud og dansede -
- og så var der den her langbenede, rødhårede punkrock-pige.
Hun var bare den sejeste.
Vi følges hjemad, og stemningen er til stede.
Jeg forsøger mig, og hun gør sådan her...
"Vi er jo bare venner."
"Tag det ikke så tungt. Måske en skønne dag -
- men du er nødt til at tage dig sammen, makker."
"Synes du det? Ja."
"Du har helt ret. Hvor er du klog. Nu kan jeg lide dig endnu mere."
Så hårdt var jeg ramt.
Jeg snød Barb den sommer, primært ved at lyve.
Jeg sagde, at jeg havde taget stoffer og havde det godt.
Hun fik ikke at vide, at alt var det rene kaos.
Jeg skjulte det.
Hun vidste ikke, at jeg opførte mig uberegneligt.
Hvis hun havde vidst det, ville hun have handlet anderledes.
Den sommer siger hun: "Jeg tror, du lider af ADD."
"Jeg vil sætte dig på Adderall."
Og jeg siger: "Ja."
Jeg ved intet om Adderall, men college-ungerne tager det -
- og det var bare den slags sommer.
Adderall er amfetamin. Det var jeg ikke klar over.
Rent videnskabeligt ligger det ikke ret langt fra meth.
Den sommer bliver jeg nærmest meth-afhængig.
Jeg æder Adderall som slik.
Jeg spiser 60 milligram om dagen -
- og vi hørte lige en studerende gispe.
Vi hørte det godt. Knæg og bræk med din afhandling.
Jeg håber, den går godt.
Jeg er ikke ude på at udlevere stoffet.
Det kan virkelig vende folks liv.
Jeg misbrugte det og fortjente alle de sære bivirkninger.
Og der var mange. Alt, der skete med min krop...
Hvis jeg googler "Adderall" og mine reaktioner, så er de der.
"Adderall. Kan ikke få den op." Ja.
"Adderall. Jernet vil ikke lægge sig ned." Ja.
"Adderall. Skider blod." Ja.
Adderall kan gøre en dehydreret og føre til højt blodtryk -
- og det fører til indvortes hæmorroider.
Og så sker der det...
Lad os sige, at man ikke spiser fiberrigt nok -
- eller man er inde i en stresset periode.
Når man så er på toilettet, så sprænger de og bløder.
- Har I nogle spørgsmål? - Ellers tak.
Fint nok, alle har det godt.
Det må du meget undskylde.
Jeg går til en læge med problemet.
Han bøjer mig og finder noget, der hedder et "anoskop".
Han fører det op i mig og siger med et gys:
"Nå da. Du har nogle særligt kødfulde hæmorroider."
Det har jeg altså fået at vide.
Den sommer laver jeg et hav af forestillinger.
Komikere i New York er heldige.
Jeg kan lave syv forestillinger per aften her i byen -
- hvis jeg altså vil slides ned.
Og I ved allerede, at hvis jeg vil være i fred -
- så sørger jeg for at holde mig travlt optaget.
En søndag står jeg på scenen på Upright Citizens Brigade.
Jeg er med i improvisationsstykket "Asscat".
Det har kørt i 20 år. Det er ret kendt -
- fordi de kendte spiller med. Folk fra SNL -
- og seriestjerner kigger ind og er med i stykket.
Man skal bare have det sjovt.
I kan se det, hvor ingen tager det alvorligt.
Folk laver sjov med hinanden og drikker på scenen.
Det er ikke et godt stykke -
- men det er dygtige folk, der laver et dårligt stykke.
Det er en komikerudgave af en NBA All Star-kamp.
Hvis I hader basketball, skal I alligevel se en All Star-kamp.
Det er det bedste, der sker hele året.
Man ser verdens bedste basketballspillere.
De dukker op det samme sted og siger:
"Det her tæller ikke i ligaen."
"Skyd fra midten. Intet forsvar. Hvem går op i det her lort?"
Og det er rigtig sjovt.
Jeg har en scene, hvor den anden skuespiller gør nar ad mig.
Fint nok. Sådan går det altid.
Folk laver sjov med hinanden. Skidt med det.
Men den sommer kan jeg bare ikke kapere det.
Jeg husker ikke, hvad jeg siger, men han svarer:
"I det mindste kan jeg rette mine arme ud."
Han hentyder til det her. Jeg ved ikke, om I har bemærket det.
Jeg fik det fra min mor. Det er surt, men hvad så?
"Gør nar ad ham. Sådan fungerer stykket."
Men den sommer føler jeg, at alle ler ad noget -
- som jeg mener er hæsligt ved mig.
Og da jeg begynder at tænke det, slår min åndedræt bare fra.
Og varmen og rastløsheden...
Det sker på scenen, og det er aldrig hændt før.
Jeg vil ikke have, at folk skal se det.
Og jeg aner ikke mine levende råd.
Så jeg vender mig og går.
Jeg forlader scenen midt i stykket.
Folk spørger mig altid, hvem der stak til mig.
Folk vil vide det, men jeg har aldrig sagt noget.
For der er berømtheder med i det stykke -
- og en historie om mig -
- skal ikke reduceres til sladder på TMZ. Men...
Mens vi lavede stykket tog vi til tider imod publikumsforslag -
- og det var folk meget utilfredse med.
De gik op i det i en underlig grad.
Mange brugte ordet "snyd".
Og en fyr sagde sågar, at han fik ondt i kuglerne.
"Tag den nu lige med ro."
Jeg har fundet på noget, som jeg også gør her.
Hver gang jeg optræder, giver jeg en ledetråd, og så er resten op til jer.
Er det okay, hvis I får en ledetråd? Skønt.
Her kommer jeres ledetråd.
Han spillede pagen Kenneth i "30 Rock".
På med detektivhatten. Da jeg går fra scenen -
- følger den ukendte skuespiller efter mig.
Han går bag mig i kontrolrummet. Det er en lang gang.
Han er vred, og jeg forstår det godt.
"Makker, sådan er stykket. Du kan ikke gøre det her."
"Du opfører dig som et lille barn -
- og jeg fremstår som en skurk."
Og han har fuldkommen ret.
I skal vide, at vi havde været gode venner -
- i over ti år, og det er vi stadig.
Han bor i Los Angeles nu, og hvert år skriver han til min fødselsdag.
Det er mere, end man kan forvente af folk, der flytter til Los Angeles.
Han er en god ven, og han mente det ikke ondt.
Men han havde ikke set mit ansigt, fordi han gik bagved mig.
Da vi når bagscenen vender jeg mig, og så siger han:
"Undskyld. Det vidste jeg ikke."
Han ved godt, hvad jeg døjer med -
- og da han ser mine øjne, ved han, at jeg ikke er til stede.
Han siger: "Undskyld. Det vidste jeg ikke."
Og jeg svarer: "Det er okay. Det er ikke din skyld."
"Det har bare været en hård sommer, Jack McBrayer."
Jeg går forbi den ukendte skuespiller og stiger ind i min bil.
Jeg bør ikke sidde bag rattet og kører formålsløst omkring.
Pludselig er jeg i Lincoln Tunnel og er på vej til Jersey.
Jeg har ikke boet der i ti år -
- men det vil altid være mit hjem, og der kan jeg måske finde ro.
Det bliver bare værre og værre.
Jeg må prøve noget nyt, så jeg sætter The Smiths på.
For når man er 32 år og har sådan en aften -
- og man hører denne tekst:
Syng mig i søvn.
Jeg er træt.
Og nu vil jeg i seng.
Hav ikke ondt af mig. I skal vide én ting.
Dybt i mit hjerte bliver jeg glad for at forsvinde.
Der findes en anden verden.
Der findes en bedre verden.
Det må der gøre.
Når man hører det sådan en aften, tænker man for sig selv:
"Gudskelov er der en anden, der kender til den impuls -
- og han kalder mig ikke en forbandet kujon."
Jeg kører tilfældigt rundt -
- og ender i Weehawken i New Jersey.
Jeg aner ikke hvorfor. Jeg ved ikke meget om Weehawken.
Jeg ved mere nu på grund af Lin-Manuel Miranda.
Der er klinter i Weehawken.
Man kan se Hudson River og Manhattan, og jeg tænker, at jeg bør springe.
Og i stedet for sætter jeg mig alene på en bænk og græder.
I skal være klar over -
- at I aldrig finder en bedre udsigt over Manhattan.
Der er nogle, der ved det.
På Boulevard East i Weehawken er udsigten uovertruffen.
Tag derud på date, og de bliver lamslåede.
I får noget den aften, stol bare på mig.
Sig ikke, at I hørte om stedet i en selvmordsforestilling.
Stedet er perfekt til en date. For jeg sidder alene -
- og jeg græder, og to par kommer hen mod mig.
De går tur langs klinten.
Det er meget tydeligt, at de er på en dobbeltdate.
Et af parrene sætter sig her på min bænk.
Og det andet par sætter sig her på min bænk.
Og de snakker og har det sjovt -
- og ingen nævner den grædende 32-årige mand, der også sidder der.
"Hvad foregår der? Kan de ikke se mig?"
"De kan ikke se mig. Jeg må være et spøgelse."
"Jeg er genfærdet fra Weehawken."
Jeg rejser mig fra min grædebænk. "Jeg er et usynligt spøgelse."
"Og det må betyde, at jeg kan gøre, hvad jeg vil."
"Hvis ingen kan se mig, så slipper jeg af sted med alt."
Jeg går omkring i Weehawken i en døs, og det er noget skidt.
Der ligger en bøfrestaurant på klinten. Et fornemt sted.
Der er udsigt til Manhattan.
I skal vide det her. Jeg siger ikke noget af det følgende.
Jeg tænker disse tanker, men jeg sætter ikke ord på dem.
Jeg siger ingenting, men jeg går indenfor på bøfrestauranten.
Jeg går op til bordene, og i mit hoved siger jeg:
"Makker, spiser du burger på en bøfrestaurant?"
"Helt ærligt, hvad laver du?"
"Din date vil tro, at du er nærig."
"Kammuslinger, ikke dårligt."
Hvorfor er skaldyr altid godt på en bøfrestaurant?
Det har jeg aldrig forstået.
"Man spiser bøf på en bøfrestaurant, tak."
"Kan I nu se, hvordan det skal gøres?"
Men jeg siger det altså ikke.
Så gæsterne i den dyre restaurant ser bare en grædende -
- 32-årig mand, der kommer ind og gør sådan her...
Og derefter går han.
Og det er underligt.
Så underligt, at der sikkert er en af gæsterne fra den aften -
- som laver sit eget show om den hændelse.
Jeg vandrer gennem Weehawken i lang tid -
- og jeg ender på min grædebænk. Og jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre.
Så jeg ringer til Barb, og hun siger:
"Du ringer aldrig om aftenen eller i weekenden. Hvad sker der?"
Og jeg siger: "Jeg tabte fatningen på scenen."
"En fyr gjorde nar ad mig. Han hedder Jack McBrayer."
"Og nu er jeg i Weehawken."
"Jeg ved ikke, hvordan jeg kom herud, men det var noget med kammuslinger -"
- og nu står jeg på en klint.
"Jeg kan ikke mærke mit ansigt, men jeg står på en klint."
Så stopper hun mig og vil spørge mig om noget.
"I forhold til for nogle timer siden, har du det så bedre nu?"
Jeg svarer: "Jeg har det ad helvede til -"
- men hvis jeg skal tænke sådan på det -
"- så går nok en anelse bedre end tidligere."
Så siger hun: "Det er godt. Og det er fint, at du ringede, ikke?"
Og jeg svarer: "Jo."
Så siger hun: "Det taler vi om på torsdag."
Det er ikke det korrekte at sige -
- når ens selvmorderiske patient står oppe på en klint.
Men hun kender mig og ved, hvordan jeg vil reagere.
Jeg kommer til mig selv og indser, at det er søndag.
Det er faktisk over midnat, så det er blevet mandag.
Så kan jeg godt klare mig indtil torsdag.
Selv om jeg har det så elendigt hele tiden -
- så kan jeg godt klare det indtil torsdag.
Nu skal I høre noget om mit liv.
Det har taget nogle uventede drejninger de seneste år -
- fordi jeg er begyndt at tale lidt om det i min optræden -
- men aldrig så meget, som med denne forestilling.
Og jeg har skrevet om mig selv et par gange på nettet.
Det har ført til en situation, jeg ikke havde regnet med.
Jeg overdriver ikke, når jeg siger -
- at jeg har modtaget tusindvis af e-mails og Facebook-beskeder.
Folk kontakter mig, og de har brug for hjælp.
Og ofte ved de slet ikke, at jeg er komiker.
De ved ikke det fjerneste om mig.
De googler folk, der vil tale om den slags, og så dukker jeg op.
Og ofte er de meget unge...
...og de har brug for hjælp.
Når nogen beder mig om hjælp -
- siger jeg altid det samme.
For det første, så er jeg ikke professionel.
Jeg kan ikke bare sige noget, som min psykolog har sagt -
- for hun er heller ikke særlig professionel.
Men når jeg svarer på beskederne -
- især når de er fra unge mennesker -
- fortæller jeg næsten altid en udgave af torsdagshistorien.
"Jeg skulle bare kunne holde ud i et bestemt tidsrum."
"Måske har du behov for et frirum."
"Eller en person, du kan tale åbent med."
"Det bliver sikkert ikke let."
"Man vælger ikke selv, hvad der knækker en."
"Og man kan ikke forudsige, hvad der vil redde en."
""Men hold godt udkig efter det."
"Gør det, for det er derude et sted."
"Og du kan sikkert finde din ting, for jeg fandt min."
Det havde jeg aldrig troet, at jeg ville være stærk nok til at sige.
Der var en periode på 15 år i mit liv...
I har hørt om dem i aften. 15 år.
Og i samtlige 15 år var jeg overbevist om -
- at jeg aldrig ville få det bedre.
Og når jeg nu ringer til min mor -
- skal hun ikke længere være bange.
Og jeg spilder ikke en masse tid -
- på at tro, at komikken vil reparere mig. Det vil den ikke.
Sådan noget kommer ikke i orden. Man lever bare med det.
Jeg skjuler det ikke længere. Jeg skal intet skjule -
- fra nogen nogensinde igen.
For min kone har set mig, når jeg har haft det værst -
- og hun elsker mig stadig.
Og jeg elsker stadig...
...den langbenede, rødhårede punkrocker.
Selv om hun ikke kan finde ud af at lukke en skide skabslåge.
Jeg får også en anden slags e-mails.
Dem får jeg hele tiden.
Det er fra folk, der ikke selv lider, men de ser det ske.
De har det inde på livet.
De siger: "Min fætter, min kollega, min ven ..."
"Jeg ser dem døje med noget slemt, og jeg vil hjælpe dem, men ..."
Så kommer det altid et "men", som driver mig til vanvid.
De siger: "Jeg vil hjælpe, men jeg vil ikke ødelægge noget."
"Jeg vil ikke gøre det værre."
Og det irriterer mig virkelig.
Jeg fortæller næsten altid de folk -
- om psykologen fra klinikken fra de tidlige dage.
"Du lyder for meget som ham lige nu."
"Han ville aldrig tage ansvaret for at gøre noget forkert."
"Han nægtede at være ansvarlig, hvis det skulle blive værre."
"Og derfor skulle alt være så korrekt for ham."
"Vær ikke som ham," siger jeg.
"Vær som Barb."
Hun vil skide på, hvad der er korrekt.
Men hun forsøger altid at gøre det rette.
Og da det tilspidsede sig, valgte hun at tage telefonen.
Og derfor elsker jeg hende så højt.
Det vil jeg altid gøre.
Selv om...
...hun engang fortalte mig, at hun i 1970'erne...
...var med i en pornofilm.
Team Wild Animals Only Released On: www.HoundDawgs.org
Tekster: Torben Grønbæk Jensen www.sdimedia.com